Svećenik objašnjava: Trebamo li podizati ruke za vrijeme pretvorbe?
![](https://i0.wp.com/medjugorje-news.com/wp-content/uploads/2020/10/pricest.jpg?resize=660%2C413&ssl=1)
Podizanje ruke u liturgijskim obredima ima povijesno bogato liturgijesko značenje. Poneki znaju reći da je to suvišno, ali nije.
Podizanje ruku ili širenje ruku za vrijeme liturgijskog slavlja, posebno prisutno kod bosansko-hercegovačkog i dalmatinskog puka, označava naše liturgijsko raspoloženje. To je gesta tijela, lijepo vanjsko izražavanje osjećaja srca, našeg razmišljanja i naših vjerničkih stavova.
Podizanje i širenje ruku se može izvoditi na različite načinje.
Kod pretvorbe kad svećenik podigne Presveto Tijelo i Krv Kristovu tada vjernici padnu na koljena i poklone se Isusu i tu podignu ruke. Podignute ruke s dlanovima okrenutim prema Isusu, to je znak predanja, tom gestom vjernik predaje sebe Isusu i sve ono što je prikazao na sv. Misi.
Kod molitve Očenaša vjernici šire ruke s dlanovima prema gore, prema nebu. Raširene ruke i dlanovi okrenuti prema nebu znak su primanja, otovreni dlanovi znače i otvoreno srce. To je gesta kad vjernik moli ustima i srcem.
Sveti klement, Ciprijan, Ivan Krizostom, Ambrozije svjedoče o molitvama kršćana uzdignutih ruku. Koncil u Niceji 325. godine izričito je istaknuo ovu zapovijed: “Dizati ruke prema nebu znači predati cijelo naše biće Gospodinu koji daje život’: Bog nam je dao ruke da ih dižemo njemu na slavu.
“Tako ću te slaviti za života, u tvoje ču ime ruke dizati” (Ps 141,2)
Molitva za vrijeme podizanja Tijela i Krvi Kristove:
Molitva koju su naši stari molili za vrijeme svete Mise, kod podizanja Tijela i Krvi Kristove:
”Ponizno se teb’ klanjamo, lice zemlji prigibamo,
O nebeski živi kruše, slatka hrano naše duše.
Bez prestanka mi hvalimo, sveto ime svi slavimo,
Isukrsta Božjeg sina, upućena sa visina.
I Djevice okrunjene, u začeću neoskrvljene,
Koja no je Božja mati, da nam bude pomoć dati.
I svetoga oca Franje, koji nosi svete rane,
Isukrsta propetoga, rad’ ljubavi umrloga.
I opet se teb’ klanjamo, lice zemlji prigibamo,
O nebeski živi kruše, slatka hrano naše duše”.